«АРТПРОСТІР» . Збірник видається двічі раз на рік. Публікуються матеріали, присвячені актуальним питанням образотворчого, декоративно-прикладного мистецтва, дизайну, історії культури. Запрошуються до співпраці науковці, аспіранти, докторанти. Розділи збірника: Актуальні питання образотворчого та декоративно-прикладного мистецтва Дизайн як соціокультурний феномен Культурологічні виміри мистецтва Індексування журналу: https://scholar.google.com.ua/citations?user=L9dH-N4AAAAJ&hl=ru Наукова періодика України
Київський столичний університет імені Бориса Грінченка
СИСТЕМНІСТЬ ВИКЛАДАННЯ КОМПОЗИЦІЇ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СКУЛЬПТОРІВ І ГРАФІЧНИХ ДИЗАЙНЕРІВ
У статті досліджується вплив системності викладання композиції на формування професійної компетентності скульпторів і графічних дизайнерів в умовах сучасних освітніх трансформацій та цифрової візуальної культури. Обґрунтовано, що композиція як базова структуроутворювальна дисципліна забезпечує формування просторового мислення, логіки візуальної організації та здатності до професійної художньої комунікації. Метою дослідження є виявлення взаємозв’язку між рівнем системності викладання композиції та якістю сформованості професійних компетентностей у сфері образотворчого мистецтва і дизайну. Методологія ґрунтується на поєднанні аналізу наукових джерел, педагогічного спостереження та візуального аналізу студентських і професійних робіт у провідних мистецьких закладах вищої освіти України. Встановлено, що скорочення або фрагментація композиційної підготовки призводить до типових порушень композиційної рівноваги, ритму, масштабних співвідношень та ієрархії візуальних елементів, що знижує комунікативну ефективність художніх і дизайнерських об’єктів. Наукова новизна полягає у формуванні узагальненої моделі залежності професійної компетентності від рівня системності композиційної підготовки. Висновки підтверджують необхідність відновлення цілісного викладання композиційних дисциплін як фундаменту професійної мистецької освіти.
ФОРМУВАННЯ ХУДОЖНІХ ОБРАЗІВ БОГІВ ОЛІМПУ В МИСТЕЦТВІ АНТИЧНОЇ ГРЕЦІЇ
У статті досліджено процес формування художніх образів богів Олімпу в мистецтві античної Греції. Проаналізовано особливості зображення провідних олімпійських божеств, зокрема Зевс, Афіна, Аполлон, Афродіта та Посейдон, В контексті розвитку давньогрецького мистецтва. Визначено основні іконографічні риси, що дозволяють ідентифікувати кожне з божеств а також розкрито їх символічне значення. Особливу увагу приділено репрезентації божественних образів у скульптурі та вазописі, які відіграли ключову роль у формуванні канонічних уявлень про зовнішність олімпійських богів. З’ясовано, що художні образи формувалися під впливом міфологічного сприйняття, релігійних вірувань та художніх ідеалів античного суспільства. У результаті дослідження встановлено, що мистецтво Давньої Греції відіграло ключову роль у формуванні усталених візуальних образів божеств, які вплинули на подальший розвиток європейської художньої традиції.
ТРИПТИХ «ДЕРЕВО ЖИТТЯ УКРАЇНИ» ЯК ОБРАЗНО-ПЛАСТИЧНА ІНТЕРПРЕТАЦІЯ АРХЕТИПУ НАЦІОНАЛЬНОЇ ТЯГЛОСТІ У СУЧАСНІЙ МАЛІЙ СКУЛЬПТУРІ
У статті здійснено осмислення творчого мистецького проєкту триптиха «Дерево життя України» як цілісної образно-пластичної інтерпретації архетипу національної тяглості у сучасній українській малій скульптурі. Актуальність дослідження зумовлена потребою художнього переосмислення воєнного досвіду, трансформації колективної пам’яті та формування нової візуальної мови, здатної поєднувати традиційні символи з сучасними пластичними практиками. Образ дерева життя розглядається як універсальний культурний архетип, що в українському контексті набуває особливого значення символу історичної неперервності, духовної стійкості та потенціалу відродження нації. У статті проаналізовано концептуальну структуру триптиха, у якій коріння, стовбур і крона репрезентують різні часові й смислові виміри буття України — минуле, сучасність і майбутнє. Особливу увагу приділено пластичним і технологічним аспектам реалізації проєкту: поліхромії, роботі з фактурою, поєднанню матеріалів, інтерактивним елементам, що посилюють семантичне навантаження скульптурної форми. Методологічну основу дослідження становлять іконографічний, іконологічний, культурологічний та компаративний методи. Доведено, що триптих «Дерево життя України» формує авторську образно-пластичну систему, у якій архетипна символіка трансформується відповідно до сучасних соціокультурних і воєнних реалій. Проєкт постає не лише як художній твір, а як форма культурної рефлексії та візуалізації національної ідентичності в умовах кризових історичних викликів.
КРИМСЬКОТАТАРСЬКА ТЕМАТИКА В ТВОРЧОСТІ ІВАНА АЙВАЗОВСЬКОГО
У статті комплексно досліджується кримськотатарська тематика в образотворчій спадщині видатного художника Івана Айвазовського. Розглядається широка палітра творів митця, де відображено історію, культуру, побут та архітектуру корінного народу Криму. Запропоновано аналіз як жанрових сцен, так і пейзажних полотен, де невід’ємною частиною композиції виступають кримськотатарські поселення, побут та історичні пам’ятки, зокрема види Феодосії. У роботі акцентується увага на тому, що Айвазовський, народившись і проживши більшу частину життя у Феодосії, глибоко відчував і, з етнографічною точністю, передавав місцевий колорит. Дослідження підтверджує, що інтерес митця до кримськотатарської теми був не випадковим, а природним відображенням його власного життя та глибокого зв’язку з Кримом. Наукова новизна дослідження полягає в систематизації та цілісному аналізі творів митця крізь призму відображення багатогранного життя кримськотатарського народу, що дозволяє розширити традиційне сприйняття життєвого й творчого шляху Айвазовського.
САКРАЛЬНА ПРИРОДА СВІТЛА У ВІЗУАЛЬНІЙ КУЛЬТУРІ БАРОКО
У статті досліджується сакральна природа світла як ключовий семантичний та естетичний компонент візуальної культури бароко. Метою роботи є визначення ролі світла як носія духовного змісту у живописі XVII століття та з’ясування його зв’язку з богословською традицією християнства. Актуальність теми зумовлена необхідністю комплексного осмислення світла не лише як формально-стилістичного засобу, але як феномену, що поєднує релігійну символіку, філософське мислення та художню практику. У статті розглянуто трансформацію богословського уявлення про фаворське світло як божественну енергію, що не належить до створеного світу у художню систему бароко. Проаналізовано особливості функціонування світла в композиційній структурі творів європейських майстрів XVII століття. Показано, що світло виступає засобом формування духовної ієрархії образів, інструментом акцентування сакрального центру композиції та способом створення емоційно-містичного впливу на глядача. На прикладі творчості Мікеланджело Мерізі да Караваджо, Рембрандта ван Рейна, Пітера Пауля Рубенса та Жорж де Латура доведено, що світло в бароковому живописі виконує не лише функцію просторової організації, а стає метафорою божественного одкровення. У результаті дослідження встановлено, що сакральна природа світла в бароковій культурі формує синтетичну модель художнього мислення, в якій поєднуються богословські концепції та візуальні практики.
ОБРАЗИ ЯЗИЧНИЦЬКИХ БОГІВ ПАНТЕОНУ КНЯЗЯ ВОЛОДИМИРА В ЄВРОПЕЙСЬКІЙ ХУДОЖНІЙ ТРАДИЦІЇ
У статті розглядається комплексний аналіз візуальної інтерпретації язичницьких богів пантеону князя Володимира Пантеон князя Володимира у контексті європейської художньої традиції та сучасної візуальної культури. Дослідження зосереджене на формуванні, трансформації та художньому переосмисленні міфологічних образів, що походять із ранньословʼянської релігійної системи та згодом набули нового значення в культурному та мистецькому дискурсі. Проаналізовано символічні значення та архетипічні характеристики основних божеств пантеону, а також їх роль у формуванні світоглядних уявлень ранньосередньовічного суспільства. Оскільки автентичні візуальні зображення цих персонажів не збереглися, іх образи були реконструйовані через поєднання історичних інтерпретацій, порівняльної міфології та художньої уяви, що призвело до багаторівневого переосмислення в різні історичні періоди. Особливу увагу приділено впливу європейських міфологічних та художніх традицій, зокрема античних, середньовічних та романтичних візуальних моделей, на формування сучасних образів словʼянських язичницьких персонажів. У результаті цього виникають гібридні візуальні системи, у яких поєднуються історичні, міфологічні та фантазійні елементи. У сучасному мистецтві, зокрема в цифровій ілюстрації, концепт-арті та фентезі-дизайні, язичницькі образи функціонують не як статичні історичні фігури, а як динамічні архетипи, що постійно переосмислюються у межах сучасної візуальної мови. Вони стають символічними конструкціями, які відображають універсальні теми: владу, природу, космічний порядок і людське буття. Дослідження демонструє, що міфологічні образи язичницьких богів залишаються живою та змінною семіотичною системою, яка поєднує давнє міфологічне мислення із сучасною художньою практикою та продовжує впливати на формування візуальної культури.
ВПЛИВ СОЦІАЛЬНИХ МЕРЕЖ НА ТВОРЧІСТЬ ХУДОЖНИКІВ
Мистецтво є важливим фактором у розвитку культурного життя людей. У сучасному суспільстві невпинно розвивається роль візуальної комунікації, і з появою нових технологій та Штучного Інтелекту постає питання: «Чи потрібне нам справжнє мистецтво?» У статті актуалізується проблема використання художниками соціальних мереж для просування власних робіт, та як це впливає на творчість. Відзначаються позитивні та негативні сторони інтернету: соціальні мережі показані не тільки як інструмент та нові шляхи як художники заробляють та рекламують себе, а і їхній вплив на життя, ментальний стан та креативність.
КОНЦЕПТ ІДЕНТИЧНОСТІ НАЦІОНАЛЬНОГО КУЛЬТУРНОГО ПРОСТОРУ УКРАЇНИ У ЙОГО ГЛОБАЛЬНОМУ ВИМІРІ
Розглядається питання формування ідентичності національного культурного простору та його трансформації під впливом глобалізаційних процесів, цифровізації, міжкультурної комунікації та сучасних соціокультурних викликів. Проаналізовано роль культурної пам’яті, історичної спадщини, мистецтва, мови й символічних практик у процесах конструювання національної ідентичності. Акцентовано увагу на тому, що в умовах глобального культурного обміну національний культурний простір постає не лише як територія збереження традицій, але і як динамічна система, здатна до адаптації, переосмислення та інтеграції нових культурних моделей. У глобальному вимірі концепт ідентичності національного культурного простору трансформується у концепт надідентичності, що формується на основі синтезу локальних і загальноцивілізаційних цінностей. Надідентичність визначається як найвищий рівень національної самосвідомості, який інтегрує культурну різноманітність, забезпечує національну згуртованість, самобутність та стійкість культурної системи в умовах глобальних трансформацій. Водночас вона не заперечує локальні культурні особливості, а сприяє їх взаємодії та репрезентації у світовому культурному просторі. Особливу увагу приділено ролі мистецтва та культурних практик як інструментів формування колективної ідентичності, консолідації суспільства та збереження національних смислів. Визначено, що сучасний культурний простір функціонує як багаторівнева система комунікації, у межах якої відбувається постійне співвідношення між традицією та інновацією, локальним і глобальним, національним та транснаціональним. Зроблено висновок, що формування надідентичності є важливим чинником культурної безпеки та репрезентації держави у глобальному гуманітарному середовищі.
ВТРАТА ДОМУ ЯК ДОМІНАНТНА ТЕМА СУЧАСНОГО УКРАЇНСЬКОГО МИСТЕЦТВА ПІСЛЯ ОКУПАЦІЇ КРИМУ
У статті актуалізується проблема втрати Криму та неможливість безперешкодно перебувати в його просторі, що змінює сам характер художнього висловлювання. Якщо раніше пейзажі, створені безпосередньо на узбережжі, були результатом живого спостереження, то тепер вони дедалі частіше постають як реконструкції пам’яті. Це означає перехід від реалістичного зображення до образів, що ґрунтуються на емоційних асоціаціях. Море стає не географічним об’єктом, а символом втрати, недосяжності, кордону, який відокремлює минуле життя від теперішнього. Значно зростає роль архіву. Старі фотографії родинних альбомів, знімки кримських дворів, шкіл, мечетей, а також документи депортацій і переселень починають використовуватися як повноцінний художній матеріал. Важливою тенденцією стає поєднання мистецтва й активізму. Художники не обмежуються суто естетичним висловлюванням, а беруть участь у публічних дискусіях, акціях пам’яті, правозахисних ініціативах. Мистецтво стає інструментом фіксації злочинів, документування зникнень людей, руйнування культурних пам’яток, заборони кримськотатарських інституцій. В умовах окупації й примусової асиміляції мистецтво виконує функцію опору. Воно повертає голос тим, кого намагаються позбавити права на існування в публічному просторі.
ВЗАЄМОДІЯ ТРАДИЦІЇ ТА ІНОВАЦІЇ ОРНІТОМОРФНИХ МОТИВІВ В ХУДОЖНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ УКРАЇНИ
У статті розглядається взаємодія традиції в та інновації в інтерпретації орнітоморфних мотивів українському образотворчому та декоративно- прикладному мистецтві. У роботі здійснено аналіз наукових досліджень останніх років, зокрема праць, присвячених орнітоморфним мотивам у давньоруському мистецтві та їх впливу на сучасну художню практику, а також досліджень народного мистецтва XXI століття, які акцентують увагу на трансформації традиційних форм у новітньому культурному середовищі. Особлива увага приділяється поєднанню традиційних елементів із сучасними художніми практиками, що дозволяє зберігати культурну спадщину, водночас інтегруючи її у глобальний мистецький контекст. У статті проаналізовано аспекти, пов’язані з ризиком втрати автентичності традиційних мотивів у процесі їх стилізації та комерціалізації, а також з недостатнім рівнем дослідження декоративно- прикладного мистецтва у сучасному науковому дискурсі. Наголошено на необхідності комплексного підходу до вивчення орнітоморфних мотивів як важливого елемента культурного коду українського мистецтва.
ОБРАЗИ УКРАЇНИ У ТВОРЧОСТІ АБРАХАМА ФОН ВЕСТЕРФЕЛЬДА
У статті досліджується творчість Абрахама фон Вестерфельда та особливості зображення України в його роботах, створених під час подій 1651 року. Дослідження ґрунтується на принципах історизму й має комплексний характер. У роботі також застосовано метод порівняння візуальних і письмових джерел, що забезпечує більш репрезентативне висвітлення матеріалу. Наукова новизна полягає в тому, що твори Вестерфельда розглядаються не лише як ілюстрація історичних подій, а і як важливий чинник формування образу України в європейському культурному просторі. Практичне значення роботи полягає в можливості використання її матеріалів в освітньому процесі, зокрема під час викладання курсів з історії та мистецтва, а також у підготовці лекцій і виставкових проєктів. Таким чином, роботи Вестерфельда допомагають зрозуміти не лише події XVII століття, а й механізми формування історичної пам’яті засобами мистецтва. Отже, творчість Абрагама Вестерфельда є важливим джерелом для вивчення історії України козацької доби. Його роботи поєднують високу художню майстерність із документальною точністю та допомагають сучасним дослідникам глибше зрозуміти події середини XVII століття. Завдяки рисункам Вестерфельда можна детальніше вивчати військове життя, культуру, архітектуру та побуту українських земель у період Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького.
ХУДОЖНІ ОСОБЛИВОСТІ КРОЛЕВЕЦЬКОГО ТКАЦТВА: ОРНАМЕНТ, КОЛІР, КОМПОЗИЦІЯ
У статті досліджуються художні особливості кролевецького ткацтва як унікального явища українського декоративно-прикладного мистецтва. Зазначено, що традиція виготовлення кролевецьких рушників сягає XVIII–XIX ст. Розглянуто специфіку орнаменту, колористики та композиції кролевецьких рушників, їх символічне значення та роль у формуванні національної культурної ідентичності. Проаналізовано принципи побудови орнаментальних мотивів, їх ритмічну організацію та взаємозв’язок із кольоровими рішеннями. Визначено значення традиційного червоно-білого колориту як важливого семантичного елементу. Акцентовано увагу на актуальності збереження кролевецького ткацтва в умовах сучасних культурних трансформацій. Проаналізовано принципи побудови орнаментальних мотивів, їхню ритмічну організацію та взаємозв’язок із кольоровими рішеннями; виокремлено функціонально-стилістичні закономірності, що визначають впізнаваність регіонального стилю. Методологічно використано комплексне поєднання архівних матеріалів, аналізу зразків тканих виробів, порівняльної стилістики та етнографічних джерел. Стаття підкреслює необхідність різних галузей знань для забезпечення та передачі культурної спадщини наступним поколінням.
АКМЕОЛОГІЧНА ПАРАДИГМА ФОРМУВАННЯ СИНЕРГІЇ ПРОФЕСІЙНИХ НАВИЧОК ГРАФІЧНОГО ДИЗАЙНЕРА В УМОВАХ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСВІТИ
У статті розглянуто зміни в системі підготовки графічних дизайнерів, які відбуваються під впливом швидкого розвитку цифрових технологій та зближення різних креативних індустрій. Виявлено суперечність між традиційною академічною підготовкою та сучасними вимогами ринку праці, який потребує не лише виконавців, а дизайнерів-стратегів, здатних мислити комплексно, адаптуватися до змін і створювати нові цінності. Це зумовлює потребу переходу від вузькоінструментального навчання до моделі розвитку цілісної особистості майбутнього фахівця. У статті обґрунтований акмеологічний підхід як методологічний фундамент, що орієнтує дизайн-освіту на досягнення індивідуального «акме» – вершини професійної майстерності та особистісної зрілості. У межах дослідження запропоновано триєдину модель навичок (hard, soft, self skills), де внутрішні навички самозарадності (self skills) визначено як «ядро» професійної ідентичності. Доведено, що рушійною силою синергії цих компетенцій є метакогнітивна установка на зростання (growth mindset), яка дозволяє фахівцю трансформувати виклики середовища та професійні помилки у ресурс для самоактуалізації. У роботі представлено авторську лінійну модель акме- сходження, що охоплює етапи від потенціалу (вхідні задатки абітурієнта) до акме (вищої точки майстерності). Особливу увагу приділено етапу професійної зрілості, що вперше маніфестується під час роботи над портфоліо та кваліфікаційним проєктом. Окреслено «формулу професіоналізму», яка базується на циклічності досвіду, постійній реновації навичок та забезпечує професійне довголіття. Акмеологічний вектор у підготовці дизайнера визначено як перехід від репродуктивного відтворення знань до продуктивного генерування сенсів, що мають соціальну та гуманістичну цінність. Впровадження запропонованих засад дозволяє структурувати навчання як цілісний шлях безперервного професійного становлення фахівця в умовах екзистенційних викликів сучасності.
ДАВНІ СИМВОЛИ, СУЧАСНА ГРАФІКА: ТАТУЮВАННЯ ЯК ФОРМА БОДІАРТУ
У статті осмислюється татуювання як явище сучасного бодіарту, що формується на перетині культурної спадщини та актуальних візуальних практик. У сучасному середовищі воно вже не обмежується декоративною функцією, а виступає способом самовираження, фіксації особистого досвіду та передачі внутрішніх переживань через образ. Розглянуто витоки татуювання в контексті давніх культур, де воно виконувало сакральні, соціальні та символічні функції. Показано, що сьогодні ці значення не зникають, а трансформуються відповідно до сучасного культурного середовища. Традиційні символи, орнаменти й образи переосмислюються, поєднуючись із індивідуальним баченням і досвідом людини. Визначено роль графічної мови татуювання, у якій лінія, ритм, композиція та стилістика формують цілісний художній образ. Сучасні техніки дозволяють поєднувати різні стилі – від мінімалістичних до складних багатокомпонентних рішень. Розглянуто взаємодію культурного та особистісного вимірів у татуюванні, а також проблему етичного використання символів різних культур. Узагальнено, що татуювання є багатовимірною формою мистецтва, яка відображає як культурні процеси, так і індивідуальну ідентичність людини.
ОРНАМЕНТИ НАДГРОБНИХ ПЛИТ НА ЄВРЕЙСЬКОМУ КЛАДОВИЩІ В М. БОЛЕХІВ
У статті досліджено історію формування, функціонування та символічного значення цвинтаря у місті Болехів як важливого елемента сакрального простору єврейської громади Східної Галичини XVII– XX століть. Проаналізовано правові та соціокультурні передумови виникнення болехівського «кіркуту» в контексті привілеїв, наданих єврейському населенню Речі Посполитої, та розглянуто історію формування єврейського кладовища. Особливу увагу приділено локалізації цвинтаря, семантиці назв «окописько» та «кіркут», а також специфіці просторової організації єврейських поховальних комплексів Галичини. Вивчена структура кладовища на співпадіння із загальноприйнятою, а також була спроба систематизувати символіку нагробних плит єврейського цвинтара. На основі архівних документів, епіграфічних матеріалів і польових досліджень розглянуто еволюцію орнаментів мацев від найдавніших до першої третини ХХ століття. Висвітлено роль надгробків як сакрального об’єкта, що поєднує текст, орнамент і символічний код юдейської культури. Окрему увагу приділено семантиці символів і розглянуті їх можливі інтерпретації. Описані зооморфні і рослинні мотиви у декоруванню надгробних плит, що репрезентують локальну художню традицію єврейського сакрального мистецтва. Розглянуто «кіркут» як простір колективної пам’яті, який відображає релігійне життя та культурну ідентичність єврейської громади Болехова. У статті також висвітлено трагічну трансформацію цвинтаря в період Голокосту та його значення як місця пам’яті про знищену гебрейську спільноту. При роботі над статтею було використано крім польових досліджень напрацювання наступних науковців: доктора мистецтвознавства Бориса Хаймовича, історика архітектури Сергія Кравцова, знавця єврейської культури Анатолія Кержнера, фахівця з юдаїки Євгена Шнайдера та дослідника єврейського цвинтара містечка Сатанова Дмитра Полюховича.
МОТИВ ВТРАЧЕНОГО ДОМУ У СУЧАСНОМУ УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ
У статті досліджується, як сучасні українські художники показують втрату дому та травму війни в своїх творчих роботах. З початком повномасштабного вторгнення, простір який був безпечним в загальному розумінні, перетворився на місце найбільшої вразливості. Митці зосереджуються не тільки на прямій фіксації бойових дій, але і на зміненому та зруйнованому просторі. На прикладі робіт трьох художників, Іллі Ярового, Олега Шупляка та Данила Шупляка проаналізовано підходи цих митців до цієї теми. У триптиху І. Ярового «Відбитки війни. Дзеркало Ірпінь» показано вторгнення війни в особистий простір через вцілілі деталі побуту, закопчені шпалери, уламок дзеркала. У серії О. Шупляка «Очі війни» – зруйновані багатоповерхівки, де живими свідками є очі, що дивляться на глядача, формуючи образ колективного болю. Акварелі Д. Мовчана показують сакралізацію травмованого простору. Зроблено висновок, що сучасне українське мистецтво не просто фіксує руйнування стін, а створює пам’ять про духовну стійкість. Зруйнований дім став не лише уособленням спільної трагедії, а й сильним інструментом українського спротиву.
СХІДНІ СТИЛІЗАЦІЇ В РОЗВИТКУ СУЧАСНОГО ЄВРОПЕЙСЬКОГО ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА
У статті досліджено роль східних стилізацій у розвитку сучасного європейського образотворчого мистецтва. Проаналізовано історичні передумови формування міжкультурних творчих взаємодій: вплив орієнталізму, японізму, шинуазрі та філософських концепцій Сходу на трансформацію європейського естетичного шляху. Визначено основні форми прояву східних стилізацій у сучасних мистецьких практиках, а саме: мінімалізм зображальних засобів, активне використання порожнечі як частини композиції та переосмислення просторової структури, символічна узагальненість образів та медитативність художнього висловлювання. Окрему увагяу приділено аналізу творчості конкретних європейських митців, у роботах яких простежується інтеграція східних естетичних принципів як на рівні запозичень, так і на концептуальному рівні. Обґрунтовано, що східні стилізації в сучасному європейському мистецтві виступають як повноцінний чинник глибокої трансформації художнього мислення та формування синтезованої гібридної візуальної мови у часи глобалізованої, швидкої культури ХХІ століття.
ПЕЙЗАЖНА ТВОРЧІСТЬ СЕРГІЯ СВІТОСЛАВСЬКОГО: ТЕМИ, ХУДОЖНІ ЗАСОБИ ТА МІСЦЕ В УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ
Стаття присвячена комплексному дослідженню пейзажної творчості українського художника Сергія Івановича Світославського (1857–1931) – одного із засновників національної пейзажної школи, провідного представника ліричного реалізму в українському живописі кінця XIX – початку XX ст. та першого митця, з іменем якого пов’язане утвердження соціального пейзажу як самостійного жанру в українському образотворчому мистецтві. Розглянуто біографічні чинники формування творчої особистості художника: навчання у Московському училищі живопису, скульптури та архітектури під керівництвом О. Саврасова, В. Перова та В. Полєнова, участь у діяльності Товариства пересувних виставок, повернення до Києва та тривала робота на Куренівці. Простежено творчу еволюцію митця від ранніх пленерних етюдів до зрілих станкових полотен, у яких буденний сільський або міський мотив набуває глибокого поетичного і соціального звучання. Особливу увагу приділено творчому підходу митця: здатності побачити приховану поезію у простому буденному мотиві та передати її засобами стриманого, ліричного живопису. Досліджено основні тематичні цикли його живопису: українські сільські та степові пейзажі, що поєднують ліричне відчуття рідної природи з увагою до народного побуту і праці, дніпровська тематика як художній образ ріки у різних сезонних і емоційних станах, соціальний пейзаж провінційних міст і передмість із характерною символікою занедбаності та застою, а також роботи, створені під враженням подорожей до Середньої Азії, що збагатили палітру художника новими колористичними рішеннями. Проаналізовано характерні художні засоби митця: пленерний метод роботи як основа безпосереднього відчуття природи, стримана натуральна колористика на основі тонкої гри приглушених теплих і холодних тонів, майстерна передача сезонних станів природи та атмосферних ефектів, органічне поєднання пейзажного і анімалістичного жанрів. Встановлено місце Сергія Івановича Світославського в контексті передвижницької традиції та визначено його внесок у розвиток українського пейзажного живопису як художника, що утвердив ліричний соціальний пейзаж як повноцінний жанр національного мистецтва.
ПСИХОЛОГІЯ КОЛЬОРУ ЯК ІНСТРУМЕНТ ФОРМУВАННЯ ПРОСТОРОВОГО МИСЛЕННЯ У ЖИВОПИСІ
Стаття присвячена аналізу психологічної природи кольору як чинника формування просторового мислення у живописі. Розкрито когнітивні та перцептивні механізми впливу кольорових відношень на сприйняття глибини, маси, ритму та архітектоніки живописного простору. Визначено, що колір виконує не лише декоративну, а й структуроутворювальну функцію, організовуючи простір художнього образу. Обґрунтовано значення цілеспрямованого формування колірного мислення у професійній підготовці студентів кафедр монументального і станкового живопису. Окреслено методичні прийоми, що сприяють розвитку просторово-пластичного мислення через роботу з кольоровими контрастами, тональними відношеннями та композиційною архітектонікою. Зроблено висновок, що психологія кольору є важливим інструментом формування професійних компетентностей сучасного художника.
УКРАЇНСЬКІ ТРАДИЦІЇ ТА ОБРЯДИ В УКРАЇНСЬКОМУ МИСТЕЦТВІ ХІХ СТОЛІТТЯ
У тезах розглянуто українські традиції та звичаї в мистецтві українських живописців ХІХ століття. Підкреслюється важливість їх ролі у визначенні української культури, аналізуються образи українського селянства, передані у творах видатних українських портретистів та майстрів побутової картини. Дослідження ролі календарно-обрядових свят в житті українського народу та їх вплив на українські культуру і мистецтво. Розглянуто культурне і релігійне підґрунтя українських календарних звичаїв, його вплив на світогляд українців. Описаний процес трансформації народних вірувань внаслідок насадження християнства за часів Київської Русі, визначено суть «культу предків» як зв’язок живих і мертвих, що зберігся у вигляді деяких народних звичаїв в сучасному житті українців. До прикладу наведено культурне явище, відоме як «Поминальна неділя», або «Проводи». Також залишили свій слід у мистецтві свята літнього циклу, широко відомі українцям свята Івана Купала, Зелені свята (Трійця), Петра і Павла (завершення пісту, початок жнив), Маковія, Яблучний та Хлібний Спаси, котрі являють собою яскравий приклад симбіозу язичницького і християнського світогляду. Найчастіше українські живописці ХІХ століття зображували на своїх полотнах українські Великодні традиції з циклу весняних свят та Різдвяні традиції з циклу зимових свят. Великодні сюжети цих творів розповідають як українські селяни готувались до свята, з яких особливих страв складався і виглядав святковий стіл, відвідування українцями церков в Страсну неділю, національний український костюм, розваги тощо. Особливо багатими на автентичні українські обряди були і численні свята зимового циклу, які українці проводили з піснями, стравами та ритуалами, які передають із покоління в покоління. Такі традиції включають в себе колядування, щедрування, посівання, перевдягання в містичних персонажів, приготування 12 страв на Святвечір, складання дідуха тощо. Язичницькі вірування тісно переплітаються з християнськими мотивами та утворюють широкий спектр традицій та звичаїв з регіональними варіаціями – від гуцульських вертепів до подільських ворожінь. В статті наведено широкий перелік митців та полотен, що в своїх сюжетах змальовуюють живий дух української самобутньої культури, коріння якої сягає епохи неоліту (6-4 тис. до н. е.).
СУПРЕМАТИЗМ КАЗИМИРА МАЛЕВИЧА ЯК НОВИЙ ЕТАП РОЗВИТКУ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА
У статті здійснено ґрунтовний аналіз супрематизму як принципово нового етапу розвитку образотворчого мистецтва початку ХХ століття, сформованого Казимиром Малевичем. Розглянуто історико-культурні передумови виникнення цього напряму в контексті кризи традиційного мистецтва та активного розвитку авангардних течій, таких як кубізм і футуризм, що підготували підґрунтя для появи безпредметного живопису. Особливу увагу приділено теоретичним засадам супрематизму, які полягають у домінуванні «чистого відчуття» над зображенням реальних об’єктів. Проаналізовано ключові принципи напряму – використання простих геометричних форм (квадрат, коло, хрест), обмеженої кольорової палітри та нових композиційних рішень, що руйнують традиційні уявлення про простір і перспективу. У роботі детально розглядається знаковий твір «Чорний квадрат» як маніфест супрематизму та символ радикального розриву з предметністю у мистецтві. Також висвітлено еволюцію творчості Малевича в межах супрематичного періоду, зокрема перехід від «чорного» до «кольорового» та «білого» етапів, що відображають поглиблення ідеї безпредметності та прагнення до абсолютної художньої форми. Окреслено вплив супрематизму на подальший розвиток світового мистецтва, зокрема на становлення абстракціонізму, мінімалізму та концептуального мистецтва.
МАГІЯ ОБРЯДОВОСТІ У КАРТИНІ ГЕНРІХА СЕМИРАДСЬКОГО «НІЧ НА ІВАНА КУПАЛА»
У статті здійснено детальний мистецтвознавчий аналіз картини Генріха Семирадського «Ніч на Івана Купала». Дослідження створене для репрезентації композиційних особливостей твору, світлотіньового та колористичного моделювання, також образної системи твору. Основну частину статті приділено інтерпретації народного обряду Івана Купала у контексті академічного та романтичного живопису другої половини XIX століття. Проаналізовано смислове навантаження головних елементів картини, зокрема образу води, вогню, природного середовища, що відображають традиційні уявлення української культури. Також розглянуто місце картини у творчості художника та в ширшому контексті розвитку європейського і українського мистецтва. Визначено, що картина поєднує риси академізму та романтизму, формуючи цілісний художній образ купальської ночі. У результаті дослідження встановлено, що твір має художню та етнокультурну цінність, оскільки відображає традиції та світоглядні уявлення українського народу.
ФЕНОМЕН УКРАЇНСЬКОГО ШЕВРОНУ: ВІД АМАТОРСЬКОГО МИСТЕЦТВА ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ДО СИМВОЛУ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Стаття присвячена феномену українських військових шевронів (нарукавних знаків) як унікального інструменту повернення до української ідентичності та наративів у контексті сучасного конфлікту – російсько- української війни 2014–2026 років. У статті досліджуються процеси трансформації творчої мови українських митців- військовослужбовців, розглядаються шеврони не лише як функціональний елемент уніформи, а як комплексний інструмент національної ідентифікації, історичної спадкоємності, культурного спротиву та деколонізації. Методологічну основу дослідження становлять міждисциплінарний підхід, візуальний аналіз емблем, а також історико-культурний та семіотичний методи. У статті проаналізовано як офіційні емблеми бригад, так і особисті патчі військовослужбовців. Особливу увагу приділено grassroots – походженню (низовому, народному) шевронної символіки. Значна частина сучасних офіційних емблем Збройних Сил України виникли як імпровізовані ескізи, створені військовослужбовцями –аматорами під впливом особистих переживань війни, територіальної приналежності, добровольчих традицій чи колективних цінностей. Ці аматорські дизайни поширювалися в соціальних мережах, резонували з підрозділами та згодом проходили офіційне затвердження в Генеральному штабі ЗСУ відповідно до «Методичних рекомендацій» Міністерства оборони України. Лише у 2025 році було затверджено 163 нові нарукавні знаки, що свідчить про динамічність процесу. Такий механізм демократизації символотворення якісно відрізняється від традиційних ієрархічних (top- down) практик військової геральдики в інших країнах і демонструє, як звичайний військовослужбовець стає співавтором національного наративу. Важливо підкреслити роль шевронів у відновленні історичної тяглості. Інтеграція архетипних образів, історичних постатей, фольклорних мотивів та сакральних символів відображає прагнення до відновлення національної пам’яті, порушеної внаслідок тривалих процесів русифікації. Встановлено, що процес створення шевронів є формою колективної творчості, у якій індивідуальний досвід війни трансформується у візуальний код спільних цінностей і смислів. Водночас символіка виконує функцію травмотерапії, мобілізації та формування культурної пам’яті. На відміну від попередніх досліджень (В. Карпов, О. Кравченко, Л. Назарова, О. Серемуля та ін.), запропоновано системний міждисциплінарний аналіз саме низового походження шевронів як соціокультурного явища, а не поодиноких випадків. Зроблено висновок, що сучасний український шеврон є не лише елементом військової атрибутики, а й важливим культурним артефактом, який відображає процеси самоідентифікації, суспільної консолідації та боротьби за збереження національної суб’єктності. Він постає як живий артефакт національного відродження, де війна за територію паралельно є війною за ідентичність, а солдати- художники реставрують тисячолітню тяглість української присутності на своїй землі.
РОЗПИСНІ ЯЙЦЯ У ТРАДИЦІЙНІЙ КУЛЬТУРІ РІЗНИХ НАРОДІВ СВІТУ
У багатьох народів світу яйце шанується як символ життя, оскільки зародок, що знаходиться всередині, дарує надію на пробудження та оновлення природи, продовження роду. Відома теза при цьому – курка чи яйце? – Обов’язково має на увазі під останнім вітальну життєву енергію. Один із найдавніших ритуалів прикраси яєць, їх декорування відомий у зороастрійців, місця компактного проживання яких пов’язані з Азербайджаном, Індією та Іраном. Проте саме в останній зазначеній країні звичай прикраси яєць зберігся до наших днів, завдяки чому піддається вивченню. Цей феномен ріднить культуру стародавньої Персії з сьогоднішньою Україною, де традиція розпису яєць також була відома з давніх-давен, але нині набула характеру усталеної, адже писанка сьогодні є тут вітчизняним брендом, який претендує на входження до переліку нематеріальної культурної спадщини ЮНЕСКО. Різниця між яйцями, які прикрашаються до свята Новруз в Ірані, та українськими великодніми писанками, крашанками, мальованками, крапанками та дряпанками велика, і полягає вона насамперед в орнаментальних рішеннях творів, техніці та стилістиці оформлення.